COPIE LA INDIGO
Traducerea şi adaptarea: Florin Lemnaru
Redactor: Dana Olaru
Sincronizarea: Masterblaster Team
- Ce încerci să faci, Walter? - Ce fac toţi oamenii căsătoriţi.
Mă faci să mă simt folosită. De ce nu te porţi ca un soţ respectuos?
- Şi ce fac soţii respectuoşi? - Jogging.
Am 41 de ani. Cine ştie când trupul meu îşi va pierde puterile magice?
- Atunci o să mă apuc de jogging. - N-ai dreptul să mă sileşti.
Biblia spune: "Vai şi amar de femeia care-şi refuză bărbatul stârnit!"
Nu scrie aşa ceva în Biblie.
Ba da, dar pasajul a fost scos de o traducătoare lesbiană.
Te doresc, Vivian.
- Mă sperii, Walter! - N-ai de ce să te temi, iubito.
E doar un vechi prieten care vine în vizită.
Deschide uşa.
Am spus să deschizi uşa!
- Bună dimineaţa, Bianca. - Bună dimineaţa, d-nă.
Lasă-le pe masă.
Mulţumesc.
- Cine naiba e asta? - Bianca, noua menajeră.
- Dar unde-i Estelle? - A trebuit s-o concediez.
- Dar îmi era simpatică. - Îşi luase nasul la purtare.
Bianca tocmai a sosit din Guatemala.
Mai nou, toată lumea importă din America Centrală.
Pe oamenii ăştia nu-i deranjează să-i tratezi ca pe nişte slugi.
Atunci să imporţi şi un soţ pe care să-l poţi trata ca pe o slugă.
Simt că locul meu nu e aici.
Ştii că mă deranjează când dai buzna în baie.
De ce te ruşinezi? Doar nu văd nimic nou.
Uiţi că te-am văzut goală, Vivian, şi chiar ţi-am pus-o.
Chiar trebuie să foloseşti un astfel de limbaj în dormitor?
Nu eşti într-o crâşmă.
La crâşmă, aş avea parte de mai multă acţiune decât aici.
- Bună dimineaţa, mamă. - Bună dimineaţa, scumpo.
- Bună dimineaţa, Walter. - Mary Ann...
- Pot să merg la cumpărături? - Dacă te întorci până la 6.
- Dar n-ai nevoie de haine noi. - I-auzi ce zice Walter...
Ba sigur că ai nevoie, dragă. Discut eu cu el mai târziu.
În dimineaţa asta, ai comis un delict moral, Vivian!
De-aia e ţara la ananghie în vremurile noastre.
Suntem un popor de bărbaţi frustraţi, privaţi de sex.
Facem jogging şi votăm în favoarea pedepsei capitale.
Am fost profund şocat, Walter.
N-am încercat să-mi violez soţia în faţa menajerei, Nelson.
Am eu alte defecte, dar nu-mi lipseşte simţul spectacolului.
Am o diplomă în teatru.
Dramatic ar fi fost să încerc s-o violez pe menajeră în faţa soţiei.
- Fiica mea m-a sunat plângând. - N-avea dreptul să te sune.
Pe Vivian o preocupă cariera ta, Walter.
Educaţia pe care a primit-o îi pune cariera în valoare.
Fereşte-te de soţia care pune patul înaintea biroului.
Zeci de cariere au fost compromise din cauza soţiilor ahtiate după sex.
Un om înţelept poate face anumite aranjamente discrete.
- Nu sunt genul care înşală. - Eu nu spuneam să înşeli.
Hai să spunem că scuteşti persoana iubită de anumite presiuni.
- Eşti un tip norocos, Walter. - Eu de ce nu mă simt norocos?
Vivian, Mary Ann... Ceva e anapoda, Nelson.
Simt că am umflat un balon frumos, dar că sunt prins înăuntru.
Mă simt singur.
Trebuie să te încrezi în nefericire. Noi doi avem multe secrete comune.
Voi respecta şi secretul de azi, dându-l uitării.
Adânceşte-te în muncă.
Un director cu o căsnicie fericită nu face doi bani.
Aşteptaţi, să văd dacă e în birou.
D-le Whitney, un tânăr pe nume Roger Porter întreabă de dvs.
- Nu cunosc niciun Roger Porter. - Zice că e fiul lui Lorraine Porter.
Trimite-l sus.
Fiul lui Lorraine Porter...
Lorraine... Lorraine Porter...
- A venit, domnule. - Spune-i să intre.
Eşti fiul lui Lorraine Porter?
Ce tare e!
Nu-i nimic ieftin pe-aici.
Aşa şi trebuie să fie, dacă porcul e gras.
Mu umblăm cu resturi. Asta-i friptură clasa întâi, nu?
Şi eşti omul zilei, nu? Asul din pachetul de cărţi.
Mă bucur că semnele noastre zodiacale s-au întâlnit.
E exact cum spunea horoscopul meu:
"Frate capricorn, e momentul să-ţi asiguri viitorul financiar."
Şi eu care credeam că sunt un negru orfan, pierdut în lumea albilor!
- Lorraine... mama ta a murit? - S-a dus.
Nici nu pot să-ţi spun ce rău...
Îmi pare sincer rău.
A fost o persoană deosebită, o prietenă dragă.
- Dar ce-i cu tatăl tău? - Mama nu s-a căsătorit.
Ştii cum suntem noi, cei de culoare. Nu prea credem în căsătorie.
Ce tot spui? Nu poţi vorbi aşa despre mama ta.
Faptul că nu s-a căsătorit nu înseamnă că mama nu e respectabilă,
ci că tata nu e un bărbat adevărat.
Nu-mi place de dumneata, d-le Porter.
Ţi-am tolerat manierele groaznice în numele prieteniei cu mama d-tale.
Am fost prieteni buni. Am cunoscut-o îndeaproape.
Ai trăit cu ea, dar n-ai cunoscut-o.
Hai să dăm cărţile pe faţă. Hai să spunem cum a fost.
Nu-mi vine să cred. Lorraine era o persoană minunată.
Era inteligentă şi cultă...
E şocant să accept că eşti fiul ei.
Atunci o să intri în comă, dacă-ţi spun o chestie.
Bună, tati!
Fiul tău?
Nu ştii totul despre mine, Victor, deşi îmi eşti cel mai drag prieten.
Cred că aşa se şi păstrează prietenii dragi.
Le spunem doar ce-i face să ne îndrăgească.
N-ai ştiut despre Lorraine şi nici că mi-am schimbat numele.
- Ţi-ai schimbat numele? - Din Weisenthal în Whitney.
- Ce nume e ăsta, Weisenthal? - Evreiesc.
- Ia un fum, ai să te simţi mai bine. - E prea târziu.
Termină, n-ai necazuri aşa mari.
Sunt evreu, am un fiu negru şi un avocat care fumează iarbă.
N-am necazuri?
Pe mine mă remontează şi nu-mi afectează judecata.
Am ţinut discursul de absolvire la Harvard drogat în ultimul hal.
Bine. Scoate-mă din beleaua asta şi o să te îngrop în iarbă.
Tu îmi spui faptele, eu îţi dau soluţia.
- Cine ştie de schimbarea numelui? - Vivian şi tatăl ei. El mi-a propus.
- Şi despre Lorraine cine ştie? - Doar tatăl lui Vivian.
După ce am terminat armata, am intrat la Northwestern.
Acolo am cunoscut-o pe Lorraine, în anul doi.
Am trăit împreună aproape 3 ani.
După absolvire, m-am angajat la Unielectron, pe post de copywriter.
Voiam să economisesc bani, ca să ne căsătorim.
- Să vă căsătoriţi? - Da.
Singura problemă a fost că succesul a venit imediat.
Mă prosteam într-o zi şi mi-a venit o idee,
cea mai mare minciună pe care o puteam născoci.
"Unielectron pune mai mare preţ pe oameni decât pe profit."
- Asta a fost ideea ta? - Da.
- A fost un succes. - M-au făcut imediat director.
Apoi, tatăl lui Vivian a aflat de Lorraine.
Nu se poate! Şi ce a făcut?
A avut o discuţie cu mine, ca de la tată la fiu
sau mai degrabă ca de la papă la un preot de parohie.
Cândva, tu o să stai în scaunul acesta, Walter.
I-a promis preotului de parohie că-i va urma la Vatican.
Mă gândesc la tine aşa cum s-ar gândi părinţii tăi, dacă ar trăi.
S-a înfăşurat în stafiile părinţilor mei ca într-o haină.
Poate să-ţi fie amantă, dar nu să te însori cu ea.
Mi-a făcut morală.
Ea n-ar fi niciodată acceptată de lumea bună.
Teama de necunoscut...
Ar putea fi soţie de instalator, de mecanic sau de macaragiu.
M-a ameninţat voalat în legătură cu viitorul meu profesional.
N-am vrea să te pierdem.
M-a ameninţat direct...
Nu sunt bigot.
Era credincios.
Dar sunt un realist.
De atunci n-am mai putut face diferenţa între aceşti doi termeni.
Sunt prietenul tău.
A insistat.
Poate că se va naşte un copil,
imaginea pe care o lăsăm în urmă după moarte.
Gândeşte-te la asta, Walter.
Eu n-am spus nimic.
Eşti îndrăgostit, dar nu va fi pentru ultima oară.
În asta constă superioritatea omului.
Omul poate iubi, uita şi iubi din nou.
Scrie-i.
Spune-i că o căsătorie n-ar fi oportună în acest moment.
Va înţelege. Ei sunt oameni înţelegători.
Am scris acea scrisoare. Ea nu mi-a răspuns niciodată.
După moartea ei, Roger a găsit scrisorile de la mine.
Cum poate scrie un bărbat cuvinte atât de mieroase?
Puteai să convingi până şi o călugăriţă să uite de mănăstire.
Cred că-i o lipsă de respect faţă de mama ta să-i citeşti scrisorile.
Dar e o lipsă şi mai mare de respect să le scrii, tati.
Şi nu-mi mai spune "tati".
- Cine ţi-a spus că suntem rude? - Am întrebat-o pe mătuşa Clara.
- O ţii minte pe sora mamei? - Da, o ţin minte pe mătuşa Clara.
Mama s-a dus să stea la Clara după ce a păţit ce a păţit,
iar mătuşa nu minte niciodată, mai ales ca soţul ei e preot.
Bine, nu contest faptul că eşti fiul meu.
Eşti de treabă, tati.
E un moment care necesită sinceritate totală.
Voi spune doar adevărul.
Suntem amândoi de acord că e o situaţie delicată.
Ar trebui să păstrăm discreţia asupra acestei veşti delicate.
Adică acum, că ne-am regăsit, să nu spunem nimănui?
- Cui să-i spunem? - În primul rând, soţiei tale.
Nu te mai ţine după mine.
Fiul trebuie să-i calce pe urme tatălui, nu-i aşa?
- De ce am venit pe malul oceanului? - Poate că vreau să mă înec.
Când mergem acasă, să mă prezinţi familiei?
Chiar vrei să vii să stai cu noi?
- Ţi-e ruşine cu mine, tati? - Nu-mi mai spune "tati".
- Atunci cum să-ţi spun? - Nu ştiu.
"Albul"... d-l Charley... Orice, numai "tati" nu.
Nu acum. Va trebui să mă obişnuiesc cu asta. Treptat...
Dacă mă voi obişnui vreodată...
Bună dimineaţa, Albule.
Salutare, Bălănel...
Un fiu n-ar trebui să vorbească aşa cu tatăl lui. Sună obraznic.
Şi, oricare mi-ar fi sentimentele, de respectat te respect.
D-l Charley...
Da, sună oarecum demn.
Mă face să mă simt că sunt fiul tău, sânge din sângele tău.
Greşeala greşelilor mele.
Când mă vei adopta, vei gândi altfel.
Să te adopt?
Da, am 17 ani. E timpul să devin legitim.
E exclus.
- Ştiu că nu sunt fiul ideal. - E o observaţie inteligentă.
O să ne împrietenim. O să mergem la meciuri.
O să mergem pe munte şi la pescuit.
O să ne luptăm pe podea, o să devenim amici.
Poţi să mă înveţi să construiesc aeromodele,
iar eu te voi învăţa să forţezi o încuietoare.
Tu mă duci la Camera de Comerţ,
eu, la o manifestaţie pentru ţările din Lumea a Treia.
De ce mi-ai făcut asta, Doamne?
- Băiatul zice că e fiul tău. - Chiar e fiul meu.
Cred că asta se poate decide doar în instanţă.
Nu pot să neg asta.
Nu pentru că ar fi el fiul meu, ci pentru că Lorraine a fost mama lui.
Am iubit-o, dar nu-mi aduc aminte cum arăta.
Râdeam mult, dar nu mai ştiu de ce.
Au fost atâtea momente... A trecut atâta timp...
Ce bine e să fii tânăr, cu o iubită care nu te refuză!
Din păcate, eşti în San Marino şi ai o nevastă care te refuză.
Poate că n-o iubeşti pe Vivian, dar un soţ trebuie să fie loial.
- Şi cum trebuie să fie un tată? - Ai înţeles ce-am vrut să spun.
Vivian, nevastă-mea, toate femeile astea...
Sunt animale sociale, iar jungla lor este oraşul.
Chiar vrei să le arunci tigroaicelor carne proaspătă?
Ăsta e răspunsul. Sunt nişte animale.
Nu te adresa intelectului lor, ci instinctului lor.
- Au instinctul de a ucide. - Ăsta-i instinctul lor primar.
Dar nu uita de instinctele esenţiale: invidie, mândrie neîntemeiată...
- Ce tot spui? - Vivian nu trebuie să ştie.
Trebuie să creadă că pentru ea e o victorie, nu o înfrângere.
Să primim în casă un orfan de culoare pe timpul verii?
E un program care oferă şanse copiilor defavorizaţi.
Dar dacă văd un alt mod de viaţă, vor dori să şi-l însuşească.
De ce să le dăm speranţe deşarte? Mi se pare o cruzime.
Crud e şi transportul copiilor săraci la şcoli mai bune, dar l-ai acceptat.
Doar pentru că asta n-a afectat-o pe Mary Ann.
De ce trebuie să ne implicăm noi în aşa ceva?
- Le-o datorăm, Vivian. - Când vom scăpa de datorii?
Ei au deja ajutor social, chirii mai mici,
programe de instruire profesională şi patru seriale de televiziune.
Când vom scăpa de datorii şi ne vom considera chit?
Vivian, e doar pe durata vacanţei de vară.
Vom fi singura familie din San Marino care face asta.
- Tocmai asta mă nelinişteşte. - Te nelinişteşte?
Cynthia Robbins va muri de ciudă.
Probabil că va adopta şi ea unul.
Asta aşa e.
Gândeşte-te la Gloria Pitcairn şi la Elizabeth Webner.
Crezi că vor accepta ca tu şi Cynthia să fiţi mai cu moţ?
Chiar dacă toate vor adopta orfani de culoare pe timpul verii,
tot tu ai fost prima.
E ca la transplantul de inimă.
Nu mai contează câţi doctori au făcut transplanturi reuşite,
căci doar dr. Christian Barnard se bucură de lauri.
Tu vei fi un fel de dr. Barnard al compasiunii.
Poţi chiar să înfiinţezi o asociaţie, "Transplantul de omenie",
care să le ofere o viaţă nouă celor care nu mai au nicio speranţă.
"Transplantul de omenie"...
O să ţi-l aduc, să vezi şi tu ce băiat bun e.
Poate dormi în garaj, până când luăm o decizie,
asta în caz că nu ne înţelegem.
E o idee bună. E mai uşor să-l dăm afară din garaj decât din casă.
Nu pricep modul în care vrei să mă prezinţi familiei.
- Adopţia, dormitul în garaj... - Ţi-am spus că e ceva temporar.
- Nu-mi place să mă dau drept orfan. - Dar eşti orfan.
Ba nu, am un tătic. Nu-i aşa, d-le Charley?
Ia-ţi picioarele de pe scaun. Ăsta-i Rolls Royce, nu autobuz.
Îmi laşi mie Rolls-ul după moarte?
Aparţine firmei. Probabil că-i va reveni lui Mary Ann.
- Văd că o preferi pe ea mie. - De departe, deşi n-o am la suflet.
Lasă telefonul ăla în pace, te rog!
Mergi la liceu, Roger?
- Când te-ai lăsat? - Acum un an.
- Te-ai gândit să reiei studiile? - Nu e nevoie.
Nu e nevoie? Unde vei ajunge cu atitudinea asta?
- O să mă descurc. - O să te descurci...
Ştii unde vei ajunge fără diplomă? La coadă la şomaj.
Nu-ţi rămâne decât să aştepţi să mor eu. Alt viitor n-ai.
Şi nu te mai juca cu torpedoul.
- Eşti membru al unui club de golf? - Ce-i cu clubul meu de golf?
- Pot să mă înscriu şi eu? - Doar pe post de băiat de mingi.
- Deci nu există membri de culoare. - Nu.
- Va fi un motiv de mândrie, nu? - Care?
Că primul membru de culoare al clubului va fi băiatul tău.
- Trebuie să port haine plicticoase? - Da, trebuie.
Dacă m-ar vedea fraţii mei, ar zice că i-am trădat.
Stai liniştit. N-o să găseşti niciun frate în San Marino.
- Deci asta e noua mea casă. - Doar garajul.
Am spus că doar garajul.
Deci el este Roger.
D-l Whitney mi-a povestit multe despre tine.
- Bun venit în casa noastră, Roger. - Mulţumesc, coniţă. E o onoare.
Ce băiat frumos!
Ai dreptate, Walter. Mi-am făcut griji degeaba.
Ai sosit la ţanc pentru cină. Walter, spune-i lui Mary Ann că o aşteptăm.
- Roger, avem pui la cină. - Îmi place puiul, coniţă.
Ştiam şi i-am cerut Biancăi să facă pui special pentru tine.
- Vrem să ai o şedere plăcută. - Mulţumesc, coniţă.
Nu trebuie să-mi spui "coniţă". "D-na Whitney" e foarte bine.
- D-na Whitney? - Mulţumesc.
E un experiment fascinant.
Recunosc că la început m-am cam îndoit,
dar mi-am dat seama că putem oferi unui tânăr o şansă în viaţă,
o şansă de a deveni mai bun.
- Vrei să fii mai bun, nu-i aşa? - Da, coniţă.
D-na Whitney.
Vrem să fim mândri de tine, Roger.
Vom vorbi la biserica noastră, ca să te accepte ca membru.
Vei fi prezbiterian. Nu-i aşa că e drăguţ?
- Eu sunt baptist şi... - Ai să fii prezbiterian.
În legătură cu studiile tale... În ce clasă ai ajuns la liceu?
Nu merg la liceu.
Va intra într-un program de instruire profesională.
Excelent. Va fi o vară interesantă, Roger.
Ce părere ai, Mary Ann? Îl adoptam pe Roger vara asta?
- Ai fost vreodată arestat? - E o întrebare jignitoare, Mary Ann.
Da, surioară. M-au săltat copoii.
În comunitatea noastră, li se spune poliţişti.
- Pe la noi li se spune... - Poliţişti.
- De ce ai fost arestat, Roger?
Am participat la un marş de protest împotriva Klanului
şi am cântat al doilea vers din "We Shall Overcome".
"Împreună, albii şi negrii..."
Ştim cântecul, Roger.
Un tip m-a lovit în cap cu o rangă.
Evident, am căzut, iar el a continuat să mă lovească.
Apoi... poliţia m-a arestat pe mine.
Trebuie să promiţi că nu te mai duci la asemenea marşuri de protest
şi că nu mai cânţi melodia aia, "Overcome".
Niciodată?
Dacă simţi nevoia, poţi s-o cânţi în intimitatea camerei tale.
- Mary Ann, îl accepţi pe Roger? - Mai întâi să-l întrebăm pe Dennis.
Bine.
Cine-i Dennis?
Dennis Erkle. Căpitanul echipei de lacrosse.
De ce avem nevoie de aprobarea lui Dennis Erkle?
Tatăl lui e judecător. Va candida pentru Curtea Supremă.
N-o să-i pice bine dacă logodnica fiului său trăieşte cu el în casă.
Logodnica?
Mary Ann şi Dennis sunt prieteni. E un fel de logodnă neoficială.
Nu trebuia să-i împărtăşeşti şi tatei o decizie aşa de importantă?
L-am sunat pe tata la Westport şi mi-a dat binecuvântarea.
Mă refer la tatăl tău legal, la mine, Walter Whitney,
că beţivanul ăla din Westport nu te-a vizitat de 2 ani.
Mamă, nu accept ca Walter să-l desfiinţeze pe tata.
Ştiam eu că ne va aduce numai necazuri!
Suntem cu toţii tulburaţi. Cel mai bine votăm mâine-dimineaţă.
- Ce să votăm? - Dacă-l primim sau nu pe Roger.
Am discutat despre asta, Walter.
N-am fost de acord să votăm. Asta-i decizia ta, nu a mea.
- Nu vreau să ne certăm pe tema asta. - Pentru Mary Ann nu s-a votat.
E copilul meu natural. A fost un gest de minimă decenţă.
Deci dacă el ar fi copilul meu, tu, ca soţie, trebuie să-l accepţi.
Nu face paralele ridicole, Walter.
Vorbesc serios. Dacă Roger ar fi băiatul meu, l-ai accepta?
Desigur, Walter. Doar dacă ar fi fiul tău.
Bine, Vivian. Sper că o să te ţii de cuvânt.
- Roger e fiul meu. - Nu mi se pare amuzant, Walter.
Nici mie, dar, întâmplător, aşa stau lucrurile.
- Nu se poate. El e... - Da, aşa era şi mama lui.
- Chiar e fiul tău? - Da.
- Fiul tău biologic? - Da.
Dumnezeule! Când te gândeşti că era să-l primesc în casă!
Ai promis că-l accepţi, cum ţi-am acceptat şi eu copilul.
M-ai păcălit. Să nu mai pui niciodată mâna pe mine!
Devii isterică.
Dumnezeu nu te va ierta niciodată pentru că ai făcut un copil negru.
De unde ştii? Poate că e mulţumit. Poate că Dumnezeu e negru.
O să arzi în iad pentru ceea ce ai spus, Walter!
Nu mai cânta cântecul ăla!
D-le Charley, cred că trebuie să te-apuci să înveţi versurile.
- Unde-i băiatul? - În garaj.
- Şi Vivian? - Sus, cu medicul şi cu reverendul.
- Cum se simte? - E sedată.
Reverendul Hayworth se roagă alături de ea.
Am fost nevoit să-i dau calmante şi lui Mary Ann.
Sunt medicul familiei Longhurst de 40 ani.
Eu am adus-o pe lume pe Vivian şi când văd în ce stare de şoc este...
Trebuie să fii sadic ca să te dai mare cu fiul tău negru în faţa ei.
Nu m-am dat mare. Şi nu e negru.
Este ceea ce decoratorii ar numi o nuanţă de bronz,
exact ca maşina ta nouă.
Te rog să nu-l compari pe băiatul ăla cu maşina mea cea nouă.
Nu mă mai consider medicul d-tale personal.
Te sfătuiesc să nu te îmbolnăveşti cât mai rămâi în San Marino.
Socrul tău preferă ca familia să rămână la el în seara asta.
- Nu văd Biblia nicăieri, Walter. - Scuze.
Scuzele sunt pentru cei care caută iertarea.
- Tu cauţi iertarea, Walter? - Pentru ce, d-le reverend?
- Ai spus că Dumnezeu e negru. - Am afirmat că e o posibilitate.
Nu speculăm în legătură cu rasa Domnului, Walter.
Dacă vrei ca Vivian să mai discute cu tine, spune-i că Dumnezeu e alb.
Dar nu suntem siguri de asta.
Nici hinduşii, nici musulmanii, nici budiştii nu cred aşa ceva.
Dumnezeu e alb. E logic. Fiul Lui a fost alb.
Asta nu-i o dovadă. Eu sunt alb, iar fiul meu e negru.
Mă voi ruga pentru tine, Walter.
Walter, asta-i cea mai dificilă noapte din viaţa ta.
Aşa începuse să mi se pară şi mie.
Dar îi poţi supravieţui cu uşurinţă,
dacă ne vom purta cu delicateţe şi bun gust.
- Roger nu e un tip de bun gust. - Poate că va fi, dar nu acum.
Când va deveni Roger la modă? Cine ia hotărârile asta?
- Oamenii. Tu, eu... - Eu?
M-am înşelat atâţia ani, crezând că tăcerea ta e aprobatoare?
E o trăsătură umană. Oamenii se înclină încotro bate vântul.
Şi vântul bate spre albi, nu spre negri.
Bate spre Whitney, nu spre Weisenthal.
Nu trebuie să-l recunoşti legal pe băiat.
Dacă rămâne un copil ilegitim, societatea nu va fi ameninţată.
Cândva, făclia puterii îţi va reveni ţie.
Trebuie să ne asigurăm că, atunci când vei preda la rândul tău făclia,
n-ai s-o dai unuia care poate da foc întregii ţări.
Să-i predau făclia? Nu văd în Roger viitorul meu.
Nu-mi convine deloc că e aici.
Dar am o problemă gravă, un defect de caracter.
Nu am curajul să mă uit la el şi să-i spun:
"Pleacă, pentru mine nu exişti."
Walter, îmi eşti ca un fiu.
Dar după cum ştii, un fiu îţi poate aduce mari dezamăgiri.
- Unde te duci, d-le Charley? - La serviciu.
Ai mâncare la bucătărie. În rest, să rămâi la tine în cameră.
- Pot să înot în piscină? - Poate mâine.
Stai în camera ta şi citeşte.
Dacă nu ştii să citeşti, atunci desenează ceva.
D-le Charley, vreau să te asigur că, indiferent ce se va întâmpla,
te susţin sută la sută.
- Mângâie-mă pe cap, că port noroc. - Nu cred în superstiţii.
Dar nu-i o superstiţie. Negrii chiar îţi schimbă viaţa.
Ne cunoaştem abia de ieri şi deja viaţa ta s-a schimbat, nu?
Nu mi-am pus problema astfel. Ia mâna de pe maşină.
- D-le Whitney, nu puteţi intra. - Nu pot intra?
- Ordine de la şeful. - Eu sunt şeful.
- D-l Longhurst a dat ordinul? - Da, d-le.
Şi am primit ordin să vă confisc maşina.
- Maşina? - Da. E proprietatea companiei.
E scandalos!
- Vreau să-mi sun secretara. - Nu mai aveţi secretară, d-le.
Wardlow, de la pază. Daţi-mi cărţile de credit, vă rog.
Articolul 7 din contractul dvs.
Unielectron îşi rezervă dreptul de a vă ridica oricând cărţile de credit.
Cărţile de credit, vă rog.
Mulţumesc, d-le. O zi bună!
A luat foarfecele şi mi le-a tăiat în două.
Nu ştii cum e să te vezi doborât la pământ.
Roger, sunt d-l Charley. A fost cineva pe-acasă azi?
Am încercat să dau de tine.
Am sunat la birou, dar mi-au spus că nu mai lucrezi acolo.
Cum ai plecat tu, s-a întors toată familia,
cu poliţişti, hamali, tot tacâmul...
E o nebunie aici, d-le Charley. Toate valizele tale sunt pe peluză.
- Mi-au scos valizele pe peluză? - Nu le-au pus, le-au aruncat.
Dar crosele mele de golf? Uneltele de pescuit? Dobro?
- Ce înseamnă "Dobro"? - E un fel de chitară.
Înseamnă că şi pe asta au aruncat-o pe iarbă.
Am senzaţia că nu mai eşti dorit acasă, d-le Charley.
Cheamă un taxi, pune lucrurile mele înăuntru şi vino la avocatul meu.
Strada Comstock, nr. 242.
Ai înţeles? Strada Comstock, nr. 242.
- Mi-a aruncat lucrurile din casă. - Da, la sfatul meu.
Dosarul tău, Walter.
Impozite, extrase de cont, investiţii, asigurări...
Tot.
Tu ai sfătuit-o? Tu, avocatul şi prietenul meu?
Sunt prietenul tău, dar nu mai sunt şi avocatul tău.
Am fost de acord s-o reprezint pe Vivian la divorţ.
- O reprezinţi pe Vivian? - Crezi că mie îmi place?
- M-ai trădat. - Ţi-l recomand pe Bob Garvey.
Având în vedere că e un caz deosebit,
cred că e cel mai în măsură să te reprezinte.
N-am obiecţii faţă de dvs, d-le Garvey,
ci faţă de motivul pentru care v-a recomandat.
N-o să scape ei aşa de uşor. O să lupt.
- Cu ce veţi lupta, d-le Whitney? - Am bani.
Adică aveţi fonduri care nu sunt trecute aici?
Sigur că nu. Tot ce am e trecut acolo.
- Unde-i băiatul dvs acum? - Jos. Mă aşteaptă în taxi.
Cu contorul pornit?
Dacă finanţele mele ar fi în starea asta, eu unul aş face economie.
Probabil că e o greşeală de tipar.
Salariul dvs a intrat într-un cont aflat pe numele lui Vivian.
Şi Mary Ann are un cont. Contul de la bancă e pe numele lui Vivian.
Nu aveţi nici măcar cont curent.
Nici n-am nevoie. Am cărţi de credit.
Bine, să nu mai lungim discuţia.
- Cât valorez acum? - Cât aveţi în portofel?
68 de dolari.
- Adică asta-i tot? - Asta-i tot, frate.
Valorez 68 de dolari?
Ştiu că e un clişeu, dar măcar sunteţi sănătos.
Ce mai contează, când ai doar 68 de dolari în buzunar?
Până ajungem la tribunal, puteţi cere ajutor de şomaj.
Nu pot. Exact asta vor ei, să mă distrugă.
N-am să le dau satisfacţie. Nu mă voi târî niciodată în faţa lor.
Nu mai zâmbiţi. Până şi dvs începeţi să mă iritaţi.
- Scuze, n-am vrut să spun asta. - Nu trebuie să vă cereţi scuze.
Menopauza socială e un moment critic pentru oricine.
Menopauza socială?
Veţi trece printr-o schimbare de culoare, d-le Whitney.
Vreţi să intraţi în joc ca alb,
iar ei o să vă lase să staţi pe margine, ca negru.
Aici e? Nu are piscină.
Poate că are teren de tenis în spate.
Nu te mai plânge. Au televizor şi gheaţă pe gratis.
Costă 22 de dolari. Camera se eliberează la prânz.
Fără droguri, fără petreceri, fără bătăi,
şi nu intră în cameră decât cei care au plătit.
- Mi se pare corect. Poftim. - Bine. Camera nr. 13.
Când o să dau trei apeluri scurte, înseamnă că a venit brigada Moravuri.
Brigada Moravuri?
Întâmplător, e fiul meu.
Credeam că le-am auzit pe toate, dar asta-i chiar simpatică.
Daisy, auzi ce-a spus tipul ăsta. Trebuie să-ţi spun şi ţie.
- Merge doar cu monede. - Doar gheaţa e pe gratis.
- Nu-mi place gheaţa. - Nu mai zgâlţâi televizorul ăla!
- Trebuie să văd "Starsky & Hutch". - Nu ni-i permitem.
- Poate o să iasă nişte monede. - Roger, noi nu furăm.
Ăsta nu e furt. Bag monedele la loc.
Noi nu furăm, Roger.
Scuze, d-le Charley. A fost un gest natural pentru mine.
Atunci va trebui să ne controlăm instinctele naturale.
- Cine ţi-a zis să iei patul ăla? - Nu pot dormi pe pat îngust.
Nici eu.
Dacă nu dorm destul, mă trezesc cu dureri de cap.
Sănătatea ta e dispensabilă. De mine depinde supravieţuirea noastră.
- Patul e al meu! - Eu am fost primul.
Bine. Hai să fim rezonabili. Vom împărţi spaţiul în două.
Spaţiul dintre paturi va fi graniţa.
Fiecare poate face ce vrea în jumătatea lui,
în care celălalt nu poate intra fără a cere permisiunea.
- Ce alegi? - Banul.
Marca. Tu iei patul ăla, eu pe ăsta.
Sper să faci rost de o slujbă bună, ca să locuim în condiţii decente.
Nu-ţi face griji, o să mă angajez. Am destui prieteni.
Intră, Walter.
Stai jos. El unde e?
- Cine să fie, Freddie? - Fiul tău.
- Cine ţi-a spus? - Vivian a sunat-o pe Helen azi.
- E chiar negru? Cum te simţi? - Prost. Am ceva de vorbit cu tine.
Vivian i-a spus lui Helen că te-a dat afară din casă.
- Da. Vreau să-ţi cer un serviciu. - Unde staţi, tu şi fiul tău?
La un motel, Freddie, nu mai lucrez la Unielectron.
Vivian i-a spus lui Helen că ţi-au luat Rolls Royce-ul.
- Freddie, am nevoie de o slujbă. - Nelson l-a sunat pe babacu'.
- N-am nicio şansă, nu? - Eşti un paria aici.
Îţi sunt profund recunoscător, Freddie.
Nimic nu e mai groaznic decât să fii lăsat baltă.
Pot să te împrumut cu bani. Vivian zice că ţi-au luat tot.
Mulţumesc, bătrâne, dar n-am nevoie.
Atunci, ne mai vedem.
- Unde să ne mai vedem, Walter? - Ai dreptate. Unde?
- Să te împrumut fără garanţii? - Plătesc imediat ce mă angajez.
- 2.000 de dolari e o sumă mare. - Am zis că ţi-i dau înapoi.
N-ai casă, nici maşină, nici bijuterii, nici acţiuni.
Trebuie să ai ceva care să poată constitui garanţie.
Garantez cu prietenia noastră, Tubby.
15 ani de prietenie îţi garantează că voi da banii înapoi.
Îţi ofer garanţia supremă!
- Cuvântul lui Walt Whitney. - Dar nu te cheamă Walt Whitney.
Mâncarea a costat 7,65 dolari, ziarul a fost 25 de cenţi,
autobuzul, telefoanele, masa de prânz...
22 de dolari a fost camera... Ne-au mai rămas 30 de dolari.
22 de dolari încă o zi de cazare, telefoane, autobuz şi adio!
Mănâncă. S-ar putea să fie ultima noastră cină.
- Ce sunt astea? - Brânză, pâine şi lox.
- Ce înseamnă lox? - Peşte afumat.
- Nu-mi place peştele afumat. - Mănâncă, e hrană pentru suflet.
- Asta e pentru suflet? - Pentru cei ca mine, da.
Să ştiţi că nu sunteţi singurii oameni cu suflet.
Acest sandviş e rezultatul a 6.000 de ani de suferinţe.
- Nu înţeleg. - Ce nu înţelegi?
Dacă eşti aşa de fidel unui sandviş, cum de ţi-ai schimbat numele?
Nu-i treaba ta, Roger.
E şi numele meu şi vreau să ştiu cum ar trebui să mă cheme.
După ce mă recunoşti, tot Roger Porter o să fiu?
Cum vrei tu.
Roger Whitney... E stilat.
Mi se potriveşte.
Roger Weisenthal... Nu sună bine.
Toată lumea mi-ar spune că nu arăt eu a Weisenthal.
- Unde te duci? - Afară.
Te mai întorci?
Da, dacă nu mă calcă autobuzul sau nu mă trăsneşte,
dar, ghinionist cum sunt, o să mă întorc.
- Bună aruncare. - Dă-mi mingea.
- Nu! - Mai încearcă, tată.
Aruncă la mine.
- Treci sub coş. - Acum?
O să arunc. Du-te în colţul tău.
- Îţi pasez şi arunci tu la coş? - Da.
O iau eu, tată. Nu-ţi face probleme.
- E băiatul tău? - Da.
Să tot aibă vreo 17 ani, nu?
- Joacă bine baschet. - Se descurcă.
Am şi eu un fiu de aceeaşi vârstă. Facem un meci?
Tu şi fiul tău împotriva mea şi a fiului meu.
Cine dă trei coşuri câştigă. Jucăm pe 5 dolari.
- S-a făcut. - Mă întorc în 5 minute.
- Unde mergem? - Să câştigăm 5 dolari fără probleme.
Sper că n-au plecat fraierii ăia doi.
Echipa care înscrie prima trei puncte câştigă 5 dolari.
Stai aşa. Trebuia să joci cu fiul tău.
E fiul meu. Hai să jucăm. Începeţi voi.
Hai, fiule.
- N-ai zis că jucăm baschet. - Nu ceda din prima.
- Ascultă, d-le Charley... - Ascultă-ţi chemarea naturală.
Hai să jucăm, băieţi!
Nu te mai prosti, Roger.
Un punct!
- Vrei să laşi prostiile? - Dar nici n-am apucat să...
Aruncă!
- Ce aruncare a fost asta? - Mai bine de atât nu pot.
Mai bine de atât nu poţi?
Am aruncat pe fereastră 5 dolari.
Fiul meu e singurul negru care nu ştie să joace baschet.
Nu prea ai avut noroc cu slujbele, nu?
Slujbele de director nu sunt pe toate drumurile.
Dar stai liniştit, găsesc eu de lucru undeva.
Cică există un loc pentru şomerii duri.
- Nu sunt un şomer dur. - Te duci acolo de dimineaţă.
Apoi vin nişte tipi cu maşinile, care îţi propun slujbe ciudate.
Să tunzi peluze, să văruieşti case, să cureţi grajduri...
Să cureţi grajduri? Unde ai auzit de slujba asta?
Azi după-amiază, când am luat un tip cu maşina.
- Cum poţi duce pe cineva cu maşina? - Cu maşina pe care o conduc.
- A cui maşină? - A mea.
- Tu ai maşină? - Am cumpărat-o ca să vin aici.
Nu mi-ai spus că ai maşină. M-ai lăsat să dau banii pe autobuze?
N-am apucat, d-le Charley.
M-ai luat pe sus până la maşina ta, m-ai dus pe malul oceanului...
- Apoi acasă la tine, apoi... - Las-o baltă. Unde e?
E acolo. Aia roşie.
- Trebuia să-mi dau seama. - A costat 14 dolari şi un casetofon.
Te-au escrocat. Şi cu asta ai făcut 3.000 km?
Puteau să te aresteze pentru că ai făcut mizerie pe autostradă.
- Tu auzi cum face motorul? - Trebuie reglat.
- E periculos! - E mai bine decât pe jos.
Ba nu e mai bine.
- Sunt scăpări de gaze. - Asta înseamnă că motorul merge.
Deschide geamul.
- S-a blocat. Nu se deschide. - Bate în el de câteva ori.
- Ce faci cu maşina mea. - Lasă, că eşti asigurat.
- Ce naiba s-a întâmplat? - E posibil să fi luat foc.
Ţipă la biciclist să se dea la o parte, că nu pot încetini.
- Claxonează-l. - N-am claxon.
N-ai claxon?
La o parte! Nu avem frâne!
Bună dimineaţa, d-le poliţist. Şterge-o mai repede de-aici!
85 de cenţi, doar atât ne-a mai rămas.
- Poţi să ceri ajutor de şomaj. - Niciodată. Asta urmăresc ei.
Familiile de culoare primesc ajutor social.
Nu suntem o familie de culoare.
- Ce se va întâmpla cu noi? - Nu ştiu.
Nu credeam că voi ajunge să mănânc sandvişuri într-un motel ieftin.
Credeam că voi locui într-un conac şi uite unde m-ai târât.
Eu te-am târât...
Credeam că vei avea mai multă grijă de mine.
Fac tot ce pot. Toate corporaţiile din oraş m-au refuzat.
Deci am ajuns la zid.
- Unde am ajuns? - Ne-au pus la zid.
- Am găsit! - Ce?
- Zidul. - Zidul?
Banii sunt într-un seif, în spatele tabloului cu mama lui Vivian.
Cine e?
Să nu mă răneşti. Ia ce vrei.
Ştiu ce ai de gând să faci şi ştiu că nu te pot împiedica.
Sunt singură. Soţul meu nu e aici. Sunt lipsită de apărare.
Dă-i drumul. Fă ce vrei să faci şi pleacă.
Dă-i drumul, ca să terminăm odată!
Ce mai aştepţi? Dă-i drumul!
În 17 ani de căsnicie, singura noapte memorabilă cu soţia
a fost cea în care m-am dat drept spărgător.
Parcă înnebunise.
Dacă ar fi ştiut că eram eu, ar fi apucat-o migrena.
Roger, sunt d-l Charley. Mi-ai spus tu că există un loc...
Un loc pentru şomerii duri.
Da, e la intersecţia dintre Lincoln şi Seco.
Dar să ştii că nu e uşor. E foarte mare competiţia.
Nu-ţi mai face probleme. Mă pot măsura cu orice răzvrătit.
Spune-i lui Roger să amaneteze crosele şi să caute o cameră ieftină.
Ne întâlnim în faţa biroului tău când termin aici.
- Eşti sigur că ştii ce faci? - Nu mă doboară ei pe mine.
Ştie careva de-aici să încarce fier vechi?
De la băiatul cu şapca albastră până la cel cu şapca albă,
toată lumea în maşină!
- Bei ceva? Te costă 5 cenţi. - Beau doar după serviciu.
Rataţilor, a lucrat vreunul dintre voi într-o carieră de piatră?
Urcaţi-vă.
Şi tu. Hai, sus.
Ţineţi-vă bine!
S-a urcat toată lumea?
Am rămas doar noi doi, amice.
- Ştie careva să cureţe grajduri? - Eu, d-le.
- Sunt disponibil. - Tu, fraiere.
- Cred că la tine se referă. - Da, tu, fraiere.
Mişcă-ţi fundul în maşină.
Toate grajdurile astea trebuie să fie lună,
după aia vii în celălalt grajd
şi cureţi tot.
Începi aici şi cureţi totul, până aici,
apoi le cureţi şi pe cele de pe partea cealaltă.
Încarci totul în roaba asta.
Ai priceput? Treci la treabă.
Mişcă!
După aia vii aici, unde-i mormanul ăsta, şi descarci.
- Ai priceput, fraiere? - Da, d-le.
Apoi te duci în grajdul ăla şi o iei de la capăt.
Dă-i drumul! Începe cu primul! Nu te opreşti până nu-ţi spun eu!
Dă-i drumul!
Mişcă-te! Dă-i zor, fraiere!
32 de grajduri... Eşti tare, fraiere.
D-le Charley!
D-le Charley...
Te-am aşteptat la biroul lui Garvey, dar apoi am venit să te caut.
Am vândut crosele şi am găsit un apartament mobilat.
N-a fost uşor, dar până la urmă am găsit.
Ai avut o zi grea, nu-i aşa?
- Unde suntem, Roger? - În Watts.
Ce căutăm în Watts?
Nu-i chiar un apartament de lux, dar măcar suntem acasă.
- Aici e acasă? - Da.
Dă-te jos de pe plită! Maică-ta se întoarce imediat.
Sper că nu trebuie să plătim pentru asta.
N-am nimic cu Watts, dar chiar trebuie să stăm în zona săracă?
Uneori, încuietoarea se blochează.
Asta nu-i rău, fiindcă auzi dacă vrea să intre vreun hoţ.
Cine să dea o spargere aici?
Ăsta se cheamă apartament mobilat?
E groaznic!
În locurile decente ţi se cere chiria pe două luni.
N-am luat decât 35 de dolari pe crosele de golf.
Dar era un set complet de crose MacGregor!
Unde-i dormitorul, Roger?
E rabatabil. Cineva poate dormi pe canapea.
- Credeam că aia e baia. - Şi eu am crezut la fel.
- Unde-i baia, Roger? - În celălalt capăt al verandei.
Nu se poate. Nu pot folosi o baie comună.
Nu e igienic.
Aşa consideră şi ceilalţi chiriaşi, d-le Charley.
De aceea, fiecare cameră are propriul capac de toaletă.
Nu mi-a fost uşor să-i conving să te accepte.
Nu sunt prea încântaţi că vor avea un vecin alb.
Eşti aici într-o perioadă de probă.
N-aş vrea ca standardul de trai să coboare din cauza mea.
Azi m-am înscris la un centru de instruire profesională.
Nu aveau locuri decât la cursurile de bucătari.
E o meserie bună. Îţi găseşti oricând o slujbă.
În plus, dacă eu gătesc, putem face economii.
Acum stai jos şi relaxează-te.
- Ce e? - Se simt arcurile.
- Cine vorbeşte acolo? - Dă radioul mai încet!
- Ce-i în cutia aia? - Nişte lucruri aduse de acasă.
- Ce-i în ea? - Nişte lucruri de-ale tale.
De-ale mele?
Le-am găsit în dulapul mamei după moartea ei.
- Sunt ale tale, nu-i aşa? - Da, sunt ale mele.
Ar fi fost penibil dacă erau ale altui tip, nu?
Mamei îi plăcea să păstreze lucruri.
Dacă o pasăre lăsa câteva firimituri pe pervaz,
mama nu le arunca, de parcă ar fi crezut că pasărea se va întoarce.
Nu se gândea că pasărea uitase unde locuia ea.
E ca în Cenuşăreasa, iar tu ai fost odinioară un prinţ.
Dar a trecut de miezul nopţii şi e prea târziu.
Prinţul s-a transformat la loc în dovleac.
În afară de faptul că ai făcut praf un basm foarte frumos,
condurii nu se potrivesc pentru că prinţului i s-au umflat picioarele,
pentru că a muncit ca să-l întreţină pe moştenitorul tronului.
Am curăţat 32 de grajduri.
M-am ţinut după cai toată ziua, adunând cioburile vieţii mele.
În curând, vei şti o meserie şi-ţi vei găsi o slujbă.
În acel moment, drumurile noastre se vor despărţi.
Până atunci, o să curăţ bălegar cu lopata,
o să trăiesc în el, dar n-o să-l înghit.
Mă duc să fac o plimbare.
Am dat greu de tine.
Scuzaţi-mă că nu mă ridic, dar am avut o zi grea la grajduri.
Am obţinut slujba şi fără referinţe.
Walter, la supărare se spun multe cuvinte dure.
Dar ai avut dreptate. Vântul bate către albi, nu către negri.
Bate către Whitney, nu către Weisenthal.
Când cureţi bălegar, ajungi să realizezi încotro bate vântul.
Te admir, Walter, ţi-o spun sincer.
Ai dat dovadă de tenacitate şi inventivitate, ceea ce eu admir.
Credeam că te vei lăsa doborât, dar tu te-ai plecat doar.
Respect această capacitate de a supravieţui.
Ţi se simte lipsa în firmă, Walter. Şi Vivian îţi simte lipsa.
Întoarce-te acasă.
Întoarce-te printre cei de care aparţii.
- Şi cu Roger cum rămâne? - Vom face aranjamentele necesare.
O academie militară serioasă care să-i formeze caracterul
şi o misiune în străinătate, în slujba ţării sale.
Şi dacă, întâmplător, supravieţuieşte?
Va dispune de suficiente fonduri pentru a duce un trai confortabil.
Această soluţie e un mod de a-ţi face datoria,
dar mai ales de a păstra stilul de viaţă pentru care ai muncit atât.
Vivian vrea să-ţi spună ceva între patru ochi.
Pace şi onoare, Walter.
De ce să fie pace? Sunt un dezertor. Tu îi execuţi pe dezertori.
Doar dacă n-am de ales. Faci parte dintre noi, Walter.
Şi suntem foarte puţini. Suntem o adevărată minoritate.
Suntem rotiţele acelea mici fără de care roţile mari nu s-ar mai învârti.
Dacă noi dispărem, roţile se opresc
şi totul cade pradă haosului, anarhiei şi nihilismului.
Să dăm puterea poporului? Asta se întâmpla în Epoca de Piatră.
Mary Ann a fost de acord să-ţi spună "tată" de acum înainte.
Ştiu că te-am dezamăgit ca femeie de nenumărate ori,
dar te asigur că sunt capabilă de multă căldură şi pasiune.
Dar le păstrezi pentru hoţi.
Am ştiut de la bun început că tu erai.
Vino acasă, Walter.
Eu te aştept.
- Mă urmăresc, d-le Charley! - Ce-ai făcut?
Nimic, mergeam şi eu pe stradă
când un tip a spart un magazin şi a fugit.
- Când a venit poliţia, am fugit. - Oamenii nu fug de poliţie.
- Poate că nu în San Marino. - Voiau să afle ce s-a întâmplat.
Dar când un poliţai strigă: "Stai pe loc, cioară!",
cred că deja a hotărât ce s-a întâmplat.
- Deschideţi! Poliţia! - Ajută-mă, d-le Charley!
- Patul! - Ce?
- Ascunde-te acolo. - O să mă găsească.
- Nu. Fă cum îţi spun! - De ce?
Pentru că sunt tatăl tău şi aşa spun eu.
- Deschideţi! - Vin imediat!
Porci nenorociţi!
- Ce faci, d-le Charley? - Nu prea grozav, Roger.
Azi primeşti o bilă albă. Te-ai lăsat arestat în locul meu.
- În sfârşit, mă port ca un tată. - Suficient cât să scapi de mine.
N-am vrut nimic de la tine, d-le Charley.
N-am vrut nici să mă adopţi, nici să-mi deschizi un cont.
Am venit aici doar pentru că orice copil e curios cum arată tatăl lui.
Nu voiam să arăţi ca mine, doar pentru că sunt fiul tău.
Voiam să mă respecţi, pentru că sunt fiul mamei.
Dar tu n-ai văzut-o în mine pe mama. Ai văzut un negru.
Şi mama merită mai mult. Îi datorai mai mult.
M-am uitat la tine, în biroul tău mare, şi am înnebunit.
Mi-am spus că ăsta e omul care i-a frânt inima mamei,
omul pe care l-a iubit şi pe care l-a aşteptat toată viaţa.
A murit iubindu-te pe tine. Cred că ar trebui să ştii asta.
Ai părăsit o mare doamnă.
Nicio femeie nu poate iubi un bărbat mai mult decât te-a iubit ea.
Te-ar fi făcut fericit. Ştia să facă oamenii fericiţi.
Voiam să te fac să suferi, aşa cum ai făcut-o tu pe mama să sufere.
Voiam să te înfurii, ca să mă ataci şi să am o scuză să te pocnesc.
E groaznic că un fiu vrea să-şi pocnească tatăl, nu?
M-am bucurat când a început să-ţi meargă prost,
dar am înţeles că oricât de prost ţi-ar merge, asta n-o ajută pe mama.
E moartă, d-le Charley.
N-o vom mai vedea, n-o vom mai auzi şi n-o vom mai atinge niciodată.
Merita o viaţă mai bună.
Ar fi trebuit să-i oferi o viaţă mai bună.
Ar fi trebuit să-i ofer o viaţă mai bună.
Ai iubit-o pe mama, d-le Charley? E foarte important.
- Ai iubit-o pe mama? - Da. Am iubit-o foarte mult.
Când negrii şi albii vor să fie împreună, întâlnesc multe piedici.
Du-te acasă, la familia ta, d-le Charley.
Bănuiesc că de-acum încolo se vor purta mai frumos cu tine.
În fond, eşti de treabă. Dacă nu-mi erai tata, poate că deveneam amici.
Walter, ai ajuns la timp pentru şedinţa şi pentru prânzul de afaceri.
E ca şi cum zilele trecute nici n-ar fi existat. Nu s-a schimbat nimic.
Totul se schimbă în permanenţă. De aceea trebuie să ne adaptăm.
Ca să fim mereu în frunte.
- Dar cineva rămâne mereu la coadă. - Există învingători şi învinşi.
- De ce nu putem câştiga cu toţii? - Tocmai asta-i esenţa vieţii.
Până şi moartea are un rai şi un iad, câştigatori şi învinşi.
E greu să te urască cineva, Nelson.
Ai suficientă logică încât boala ta să pară respectabilă.
Crezi că întregi rase de oameni se nasc sortite eşecului,
dar, fiind tatăl unuia dintre aceşti oameni, mă opun.
Poate că s-a născut defavorizat,
dar nu accept că tu nu-i mai acorzi o şansă.
Cu bine, Nelson.
Dacă ne laşi baltă, de data asta o să te distrug.
Curăţatul grajdurilor o să ţi se pară o nimica toată faţă de ce vei păţi.
Pur şi simplu nu înţeleg. De ce se întoarce?
Urma să înveţe o meserie şi să-şi găsească o slujbă.
Anul universitar începe peste două săptămâni.
Ce legătură are asta cu el? S-a lăsat de liceu la 16 ani.
- Atunci l-a absolvit, d-le Whitney. - L-a absolvit?
- I-am promis că nu-ţi spun. - Merge la facultate?
- A luat o bursă la Northwestern. - Acolo am învăţat şi eu.
E în al doilea an la medicină.
A avut dreptate. M-am uitat la el şi am văzut un negru.
N-am văzut-o pe Lorraine, ce fel de om era şi cum şi-ar fi educat fiul.
N-am văzut în el studentul, ci un bărbat care s-a lăsat de şcoală.
N-am văzut un medic, ci un bucătar.
Uite-l.
- Roger? - Da.
- Voiam să-ţi urez drum bun. - Mulţumesc.
Dacă ai nevoie de bani, mă găseşti prin d-l Garvey.
Iar dacă tu ai nevoie de ceva, mă găseşti la mătuşa Clara.
- Drum bun, Roger. - Pe curând, d-le Charley.
"D-l Charley" nu sună bine, mai ales când îţi iei rămas bun.
Atunci pe curând, tată.
Am un prieten în Evanston, Bernie Levin.
De mult vrea să mă convingă să vin să lucrez pentru el.
M-am gândit să accept.
E aproape de universitate. Ne-am putea vedea din când în când,
să cinăm împreună, să discutăm, să mergem la un meci...
Ca să ne cunoaştem mai bine.
Poate că nu ne vom împrieteni, dar cine ştie...
- Merită să încercăm. - Da.
Drum bun, fiule!
Dacă tot mă duc acolo, aş putea să merg chiar de azi.
Ţi-ar prinde bine un tovarăş de drum. Sunt un mecanic priceput.
E o idee bună.
- Trimite lucrurile la mătuşa Clara. - Excelent!
Era să uit. Am o fotografie cu mama.
Cred că ea şi-ar fi dorit să ajungă la tine.
SFÂRŞIT
Subtitrare descarcata de pe www.RegieLive.ro Portalul Studentesc Nr. 1 in Romania